Mul on hea meel olla siin meie misjonäridega filipiinidelt.
Alustuseks räägime teie taustast. Mida te teinud olete ning milline on
olnud teie teekond siia?
Minu nimi on Delfred, see on meie tütar Zion-Amber ja minu abikaasa Hannah.
Me oleme misjonärid Filipiinidelt.
Olen lõpetanud teoloogiaõpingud ning olen ameti poolest pastor.
Minu naine Hannah on meditsiiniõde.
Me oleme misjonäridena teeninud viimased 12-13 aastat erinevates riikides.
Veel vallalisena käisid sa Lõuna-Koreas, seejärel Austraalias, tulid tagasi Filipiinidele,
siis me abiellusime ning läksime koos tagasi Austraaliasse,
Uus-Meremaale ning pärast lühikest pausi Taisse.
Nüüd olete sattunud teisele poole maakera, Eestisse. Kuidas see juhtus?
See on päris huvitav lugu. Ükski koht, kus me olnud oleme, pole olnud meie valik,
et oo, me tahaksime minna sinna.
Tais olles me saatsime oma resümeesid,
nii nagu oleme seda teinud viimased 12-13 aastat
Iga kord, iga aasta, isegi iga kuu, me saatsime sadu sooviavaldusi misjonäriks tulekul.
erinevatele liitudele liitudele ja misjonipõldudele. See on ka eelnevalt iga kord nii olnud.
Ja järsku Ivo vastas ning ütles et jah, me oleksime huvitatud misjonäridest meie
mõjukeskuse juurde. Nii me lõpetasimegi siin.
Meil oli lõpuks kolm valikut, kolm liitu, millest sai kaks.
Palvetasime pikka aega nende kahe pakkumise pärast ning siin me oleme.
Jumal juhtis meid siia.
Mäletan, et teil oli põnevaid seiklusi ka viisa saamisel.
Oli väga keeruline saada Eesti viisat, kuna Tais ei ole Eesti saatkonda
ja võimalust viisat taotleda.
Seega lähim koht oli Jaapan, kust saada ajutine viisa töö tegemiseks Eestis.
Seega mõtlesime, et kui juba Jaapanisse peab minema,
siis Euroopasse viisa saamine saab väga keeruline olema.
Aga kõik läks väga hästi – see oli kiirem viisa, mis me kunagi saanud oleme.
Vähem kui 24 tundi ja viisa oli käes. Imeline kui kiiresti kõik toimus.
Ka Jaapan ise oli meile usu proovilepanek, kuna ametnikud ei teadnud, millist viisat
meile riiki sisenemiseks anda, kes oleme meie ja kes on misjonärid.
Seega me isegi ei teadnud, kas saame Jaapanisse minna.
Aga kõik laabus kahe nädala jooksul pärast mitmeid kõnesid ja intervjuusid
Jaapani saatkonnaga. Nad olid alguses väga kahtlustavad ja ebakindlad oma otsuse tegemisel.
See oli meie jaoks ime, kuidas me saime oma viisad.
Seega, Eesti. Mida arvata meie riigist?
Mulle see küsimus meeldib, väga.
Eesti on ilus, me olime lausa jahmunud.
Pastor Jaanus... (Jaanus-Janari)
Jah, me töötame oma A1 keeletaseme kallal, mis on meil nüüd sooritatud.
Aga me sõitsime lennujaamast kesklinna ning me vaatasime suurte silmadega aknast välja.
Kell oli 9 õhtul.
Järgmisel päeval me läksime vanalinna, mis oli imeilus.
Isegi Zionile meeldis see väga.
Mul oli kiusatus katsuda munakive, et kas tõesti need on päris
või keegi on need kuidagi välja lõiganud või joonistanud.
Me tulime õigel ajal, detsembris, kui vanalinnas oli jõuluturg koos
jõulupuude ja turulettidega.
Me olime nagu väikesed lapsed Disneylandis, et „Vaata seda ja vaata teist,
me olime lihtsalt sõnatud kõigest“.
Meie muljed ei ole veel muutunud, ja ma ei taha ka, et see muutuks, sest me siiani
armastame seda kõike.
Kui me sõidame trammiga mõtleme tihti, et läheme äkki
vanalinnast ka läbi. See nagu annab energiat ja toob rõõmu südamesse.
Minu jaoks on see muutunud, aga mitte just halvas mõttes.
Kui me tulime, siis me ei saanud aru, kui eestlased ütlevad, et nii pime ja pikk talv on.
Me olime nii elevile, et me ei saanud midagi aru.
Nüüd, kus me veedame oma teist talve siin, saame jah aru,
et on pikk, märg ja pime aastaaeg. Aga see pole meid väga heidutanud.
Aga te ikkagi hakkasite D-vitamiini võtma?
Tõesti, esimest korda elus. Pole kunagi enne pidanud sellise asjaga kokku puutuma.
Ma ei saanud aru enne, kui hakkasin vitamiine võtma. Tõesti, siis sain aru,
et oleme rõõmsamad.
Olime ükskord trammis ja vaatasime üksteisele vaikides otsa ja mõtlesime,
et mis meiega toimub. Me oleme nii vaikseks jäänud.
Sul on sees selline tunne, nagu tahaks nutta ja kurb olla,
nagu keegi oleks ära surnud, kuigi tegelikult mitte.
Siis me saime aru, et see on see depressiivne tunne
ning siis otsustasime võtta D-vitamiini.
Möödunud kuul ma muudkui vaatasin aknast välja ning tundus lihtsalt kurbust.
Ja pärast mõningat unelemist ma nagu virgusin ja mõtlesin,
et miks ma niimoodi tühja vahin.
Ja see kestis mitu päeva ja siis mõtlesime, et selle vastu tuleks ravimeid võtta.
Ning see aitab, nüüd ma ei vaata kurbusega aknast välja.
Te tulite siia töötama misjonäridena. Kuidas te oma tööd alustasite ja
kuidas teil siiani läinud on?
Esimese paari päeva jooksul me märkasime, et inimesed on ehmunud,
kui me neile tere ütleme ja kõnetame neid bussis või kuskil mujal.
Oleme misjonärid, tahtsime alustada inimestega rääkimist
ja sõprussuhete loomist.
Ma seisin üha inimese kõrval ja ütlesin talle tere.
Ta vaatas segaduses ringi ja küsis: „Mulle ütlesid seda?“. „Jah, sulle“.
Ta küsis, et mis juhtunud on?
Ütlesin, et midagi ei ole.
Siis me saime aru, et inimesed on väga
tagasihoidlikud ning eriti religioossetest asjadest rääkima peletab inimesi eemale.
Inimesed on väga kahtlustavad ja lähevad tänades edasi.
Seega hakkasime mõtlema loovatele viisidele, kuidas vestlusi alustada.
Eriti esimestel päeval olime vanalinnas ja bussis ja trammis ning rääkisime
inimestega ning enamjaolt see ei andnud tulemusi ning jäi pinnapealseks.
Proovisime leida viise. Näiteks toidupoes me taipasime,
et inimesed on väga soojad ja sõbralikud, päriselt.
Ja nad on väga abivalmid. Seega iga kord, kui me küsisime abi, on inimesed valmis aitama.
Ja see loob võimalusi suhtluseks.
„Vabandage, kas te teate, kus sojakaste on? Kus on äädikas?“
Ja inimesed ütlevad „tule“, me küll ei saanud aru mida see tähendab,
kuid käeliigutuse põhjal eeldasime selle tähendust.
Siis inimesed küsisid, et kust te pärit olete? Mida te siin teete?
Nii saavad vestlused alguse.
Isegi pärast mitmeid kuid, kui me teame, kus kõik on, me siiski küsime täpselt samamoodi.
„Kas te teate, kus Viru Keskus on?“ „Jah, teie selja taga.“
Nii oleme saanud palju kontakte.
Nüüd on meil kaasas Terve Elu keskuse flaierid, mida jagame igal võimalusel.
Kui meil on võimalus isegi vähe aega inimestega rääkida, me jagama neid.
Inimestel on selle üle hea meel ja see tekitab neid uudishimu.
„Oo, teil on massaaž?“ "Muidugi, meil on, meil on tegevusi lastele ja palju muud“.
Nii oleme loonud palju kontakte Facebookis,
kellest enamus on välismaalased, kellega oleme tänaval kokku juhtunud.
Trammis, ostukeskustes jne.
Filipiinlaste kogukond algas meie jaoks ühe naisterahvaga.
Me olime Ülemiste keskuses ning olime pikalt proovinud leida teisi filipiinlasi.
„Olete filipiinlane?“ "Jah“. Ja nii jõudsime teiste filipiinlasteni ning
hetkel meil on organiseeritud kogukond, kus on rohkem kui 50 inimest.
Nad töötavad ITs, on abielus eestlastega, või kokad peenetes restoranides.
Me leidsime, et meil pole organiseeritud kogukonda ja nüüd on meil
regulaarsed tegevused ja kokkusaamised, näiteks uue aasta võtsime koos vastu.
See oli väga aeglane ja keeruline algus meie jaoks.
Aga Jumal on olnud imeline ja me Tema jaoks ikka samasugust tööd ning käime tänavatel.
Läheme edasi teie elukohaga ning seosest Terve elu keskusega.
Mis te teete seal ja millised ülesandeid teil on?
Meie jaoks on väga mugav, kuna elame keskuse teisel korrusel.
Me oleme poolenisti kojamehed, valvurid ja koristajad.
Meile on väga lähedal kõik ühistranspordiviisid ja muidu ka hea asukoht.
Hannah töötab Butiigis, peaaegu iga päev. Iga kord on tal põnevaid lugusid rääkida,
sest tegelikult see pole pood, vaid vahend, kuidas inimesteni jõuda.
Juba on tekkinud palju regulaarseid kliente.
Kui ma töötan, alustan ma palvega. Loen midagi, mõtisklen ja palvetan.
Olen väga konkreetne oma palves ja palun, et Jumal saadaks meile kliente,
kes ostaks tooteid ja toetaks sellega keskust ja samuti,
et meil oleks võimalust nende vajadustele vastata.
Kui klient tuleb, siis ma märkan teda ja teen talle komplimendi, mida mõtlen ka päriselt.
Üldjuhul midagi tema välimuses, näiteks "mulle meeldib su käekott"
ja see avab tee vestluseks.
Tavaliselt räägitakse inglise keelt, lihtsalt ollakse alguses häbelikud.
Nüüd on meil palju regulaarseid külastajaid. Mul on kaks südamelähedast klienti,
üks on teismeline, kelle ema on kristlane, kuid ise poodi tulemise asemel
asemel soovitas tütrel siia tulla.
Nüüd on tekkinud meie vahel sõprus
ja ta ütleb, et ta ei tea, miks ta tunneb ennast hästi minuga ka isiklikel
teemadel rääkides. Ma vastasin, et ka mina ei tea, sest sa oled teismeline.
Aga me sõbrunesime kiiresti ning nüüd ta käib siin regulaarselt.
Me kutsusime teda ka Terve Elu keskuse esimesele
jõulukontserdile, kus ta ka laulis ning ta ema tuli kohale, kellel oli väga hea meel.
On ka üks teine naisterahvas, kes tuli ja nüüd joome tavaliselt igal neljapäeval
neljapäeval tassikese kohvi ning räägime elust.
Kellele ei meeldiks elust ja teistest põnevatest teemadest rääkida.
Seega nii see käib, me hoolime inimestest ning nad tulevad tagasi.
Samuti organiseerime huvitavaid üritusi, näiteks rahvusvahelisi toidupäevi.
Meil on siiani olnud kaks toidupäeva ning see toob inimesed kokku.
Ootasime umbes kümmet inimest, aga esimesel korral oli 27 inimest
ning teisel korral oli loodetud 30 inimese asemel kohale tulnud 60 inimest.
Seega jätkame selle sõbraliku ettevõtmise tegemist, sest toit toob inimesed kohale.
Niiet juba küsitakse, et millal järgmine kord toimub.
Kohale tulnud said suhelda koguduseliikmetega ning luua sõprust üksteisega.
See ongi see, milleks me siin oleme.
Paljud tulnud ei ole võõrad, vaid pigem inimesed, kellega me oleme juba tutvust teinud.
Inimestega kontakti hoidmine võib olla vahepeal kulukas,
kui üheskoos restorani sööma minna või üksteisel külas käia.
Aga see misjoniäritöö osa, et selliseid ohvreid tuua, isegi raha,
mida meil küll palju pole, aga kui see toimib, siis miks mitte.
Seega meil on hea meel teha seda, mida teeme.
Töö käib ja ma loodan, et järgmise paari kuu jooksul saab alguse
palju uusi ettevõtmisi, näiteks lauamänguõhtu kord nädalas.
Samuti kasutame keskust filipiini kogukonna kogunemiskohana.
Jõulude ajal oli meid siin üle 40 koos oma perekondade ja sõpradega
ja nad said rohkem tutvust teha keskusega ning küsimusi küsida.
Mida te teete ja miks selline keskus siin on, küsitakse.
Seega saime rääkida keskuse eesmärgist ja põhjustest.
Terve Elu keskus on olnud väga hea vahend inimesteni jõudmiseks.
See on neutraalne ja mitte pealetükkiv meetod: toiduõhtud, kokkusaamised,
lauamängud – see toob inimesed kohale.
Rääkige lähemalt oma plaanidest rahvusvahelise koguduse rajamisel?
Kui me siia tulime, polnud meil plaane rahvusvahelise koguduse rajamiseks.
Nüüd ajapikku oleme näinud, et meie kogukond kasvab.
Laupäeviti on meid hingamispäevakoolis palju ja isegi eestlastele meeldib seal käia.
Inimesed oma erineva tausta ja päritoluga ning erinevate tegemistega
ei käi alati regulaarselt, aga kui kõik kohal käiksid, oleks meid päris palju.
Samuti pole see lihtne tõlkijatele, kes peavad pidevalt meile tõlkima.
Seega mõtlesime, et miks mitte alustada ingliskeelse kogudusega.
Meil on juba ka üks väikegrupp, mis on kasvamas.
Seega eelmisel hingamispäeval (6. jaanuar) toimus meie esimene ingliskeelne teenitus.
Kohal oli umbes 15-16 inimest ning see on hea algus.
Loodetavasti ühel päeval saab meist aktiivne rahvusvaheline ingliskeelne kogudus.
Loodan, et tänu Jumala armule saab see olema edukas.
See üks meie eesmärke ka meie misjonäritöös, et alustada ingliskeelse kogudusega.
Räägime teie tulevikust. Millised on teie plaanid ja unistused?
Kui kaua te siin veel olete?
Alustame kohe sellega, kui kaua. Viimased 12 aastat oleme aru saanud – me ei tea.
Misjonärina ei tea sa seda kunagi.
Samas me teame, et meil on võimalus töötada siin veel vähemalt üks aasta.
See on äge, sest oleme näinud, et sellel riigil on palju potentsiaali.
Siin on palju inimesi kodudes, poodides ja ühistranspordis, kes ootavad,
et neile räägitakse tõde Jeesusest.
Me tegime sellistele inimestele eraldi Facebooki kasutaja, et me saaksime nad oma
sõbraks lisada.
Oma tavakasutaja alt võime postitada väga teoloogilisi tekste ning
inimesed võivad mõelda, et kuulume sekti ja sunnime ennast peale.
Seega oleme loonud sõbralikuma Facebooki, kus suhtleme nendega iga päev.
„Tere, soovid homme lõunale minna?“ või midagi sellist.
See on meie eesmärk luua iga päev kontakte.
Nüüd on meil mitmeid kontakte Facebookis, kellega proovime pidevalt suhelda
ning meie eesmärk on, et ühel päeval oleks meil üha enam ja enam rahvusvahelisi
ja eestlastest sõpru, kellega üheskoos Piiblit õppida.
Iga kord, kui küsime inimestelt, kas nad tahaksid rohkem Jeesusest teada,
siis see võtab aega, nagu teisedki asjad siin.
Sõprus ja suhted võtavad aega ning see on pigem kultuuriline eripära.
Seega loodetavasti ühel päeval on meil palju sõpru, kellega koos kirikusse minna
ning Jumalat teenida.
Seega me vajame väga teie eestpalveid.