Sa ütlesid enne, et teie teekond siin on olnud huvitav.
Palun täpsusta, mida sa selle all silmas pead.
Huvitav selles mõttes, et see on esimene misjonipõld,
mis on erinev paljudel viisidel. Näiteks kultuur.
Eelmiste kohtade vahel on olnud sarnasusi, aga siin on kõik teistsugune,
näiteks ilm – see on esimene kord, kui oleme nii külma ilmaga kohas.
Hannah’ jaoks. Mina käisin Lõuna-Koreas,
aga seal ei ole minu arvates siiski nii külm kui siin.
Vaimulikult – paljud inimesed ei usu Jumalasse
ja nad on selles osas väga enesekindlad ning häälekad.
Mõnes teises paigas inimesed veidi varjavad seda.
Nad ei räägi sellest nii palju.
Paljud neist usuvad millessegi ja paljud on kristlased,
aga siinsed inimesed ütlevad väga otse, kui neid näiteks tänaval kohtame:
ei, vabandust, ma olen ateist.
See oli meie jaoks esimene kord, sest tavaliselt me ei kuule
inimesi seda meile otse ütlemas. See on mingil moel huvitav meile.
Kas see oli ka hirmutav?
Jaa. Oli üllatav inimesi nii rääkimas kuulda, et nad ei karda ega häbene öelda,
et nad on ateistid. Ja seda öeldakse tugeva rõhuasetusega, vahetult.
See on midagi, mida te varem pole kogenud?
Ei, mitte kunagi.
Vist isegi mitte ühtegi korda, kui oleks nii vahetult vestluses öeldud,
isegi kui inimene on mõelnud endamisi, et ta hakkab vist Jumalast või millestki rääkima.
Me oleme küsinud teed, me ei ole millestki rääkinud,
aga võib-olla on nad meie kohta otsustanud meie välimuse või lähenemisviisi järgi,
ja ta ütleb: vabandust, ma olen ateist.
Siis vastame, et me tahtsime küsida lihtsalt teed,
sest oleme veidi eksinud.
Inimesed on selles osas väga häälekad. Üldiselt on inimesed väga häbelikud.
Nad ei taha inimestega rääkida. See on meie jaoks ka huvitav.
Kas lisaks sellele oli veel midagi, mis oli teie jaoks kummaline?
Tegelikult mitte. Meie nimetame seda omadust häbelikkuseks.
Ma ei taha öelda kinnine, sest nii öelda on nagu kohut mõista.
Kui me inimesi veidi rohkem tundma õpime
ja nad meid rohkem usaldavad, siis nad avanevad.
Aga alguses on inimesed väga reserveeritud, eriti kohalikud eestlased.
Selle usalduse võitmine, et inimesed avaneksid, võtab aega.
Et keegi kutsuks meid külla.
Jah, see on väga kena ja väga ainulaadne kogemus:
tuleb alustada algusest.
Teie misjonäritöö ei alanud siin, Eestis.
Te olete ka mujal maailmas misjonäridena töötanud.
Lähme tagasi nullpunkti. Millal otsustasite saada misjonärideks.
Kas olite siis juba abielus? Kas mäletate seda päeva, hetke, mõtet?
See sai alguse minust. Kui ma lõpetasin teoloogiaõpingud,
tahtsin ühineda misjonitööga. Mind saadeti Lõuna-Koreasse.
Aga siis me juba suhtlesime. Mõtlesin, et mina armastan misjonäritööd,
aga kui me abiellume, kas tema on ka sellest huvitatud.
Pärast aastat Lõuna-Koreas...
...läks ta Austraaliasse.
Olin seal veel aasta. Jälle temast eemal.
Hiljem mõtlesime, et räägime sellest. Siis sain teada,
et ka temal oli ja on kirg misjonäritöö suhtes.
Mõtlesin, et mul ei ole misjonärina abielludes midagi,
Hannah oli medõde. Ütlesin talle,
et sul on ees parem elu teenistuse mõttes, aga tema ütles, et ei,
ma liitun ka misjonitööga. Kui ma tulin Austraaliast tagasi,
siis me abiellusime.
Läksime tagasi.
Läksime koos tagasi Austraaliasse. Ta liitus misjonitööga.
Ma ei olnud siis palgaline. Ma toetasin Delfredit tema töös,
siis jäin lapseootele ja jätkasime seda tööd
ja nüüd oleme siin.
See on esimene ametlik misjonäripost sinu jaoks?
Jah, see on esimene ametlik koht mulle.
Aga kogu see aeg olen Delfredit toetanud selles,
mida ta enim armastab.
Ma arvan, et on väga eriline olla osa misjonitööst.
On huvitav – saan õppida tema kaudu inimesi tundma.
Hannah on mind kogu aeg toetanud. Ka enne Eestisse tulemist.
Aga ta ei olnud ametlikult palgal.
Aga siin on ta ametlikult palgatud misjonärina.
Põhimõtteliselt ei ole mingit erinevust,
see on vaid paberites.
Jah, see erinevus on paberites
Sa ütlesid, et armastad misjonäritööd. Tahaksin minna veelgi kaugemale minevikku:
millal see armastus tekkis?
Lõuna-Koreas. Ma töötasin väga huvitavas kauges paigas.
Seal oli adventkoguduse misjonikool. Nad koolitasid seal lapsi muusikas.
Enamik sealseid elanikke, kui mitte kõik, ei usu Jumalasse.
Kui mina seal olin, siis oli nii,
et kui valitsus sai teada, et õpetaja räägib Jeesusest,
siis õpetaja pandaks vangi. Mõned minu misjonäridest sõbrad
pidid politseijaoskonnas ütlusi andma ja nad olid paar päeva trellide taga,
kuna nad tabati õpetamast Piiblit. Mul oli üks õpilane, ta oli väga noor.
Ma õpetasin talle inglise keeles Piiblit.
Aga ma ei saanud Piiblit nimetada. Pidin õpetama mitte väga otseselt,
sest vanemad võivad sellest võimudele ette kanda, öelda,
et nad on paganad ja et nad usuvad midagi muud, mitte Jeesust.
Kui ma seal õpetasin, siis õpilased küsisid:
„Kes on Jeesus? Me ei ole temast kunagi kuulnud.”
Hakkasin neile lugusid rääkima. Ja mõtlesin, et see on imeline töö:
sa saad inimestele Jeesusest rääkida! Mõtlesin, et proovin veel ühe aasta.
Pärast aastat läks kõik edasi, kuni tänaseni,
mil mina, minu naine ja meie tütar oleme siiani misjonärid.
See minu õpilane, keskkoolipoiss ristiti. Ta võttis Jeesuse vastu.
Ma ei ütle, et see oli minu pärast. Minust sai osa tema vaimulikul teekonnal.
Kui ta oli vees, olid mul pisarad silmis ja ma mõtlesin:
Issand, ma tahan seda tööd teha täisajaga.
Lõuna-Koreas ei saanud sa rääkida Jeesusest ja Piiblist otsesõnu.
Eestiski ei tunne inimesed tegelikult religiooni.
Kuidas need kaks paika ja rahvast teineteisest erinevad.
Siin ütlevad inimesed, et nad on ateistid
ja ei soovi Jeesusest teada, nad ei teagi Jeesusest.
Meie kogemus on selline, et kui siinsed inimesed ütlevad,
et nad on ateistid, siis nad teavad tegelikult Jeesusest.
Ümberringi on kirikud ja nad on kuulnud kristlusest;
nad teavad Jeesusest.
Nad otsustavad olla ateistid.
Nad ei ole Jeesusest huvitatud.
Aga Lõuna-Koreas 2000ndate alguses ei teadnud paljud tõesti Jeesusest,
eriti selles paigas, kus mina töötasin.
Nad ütlesid, et ei ole kunagi Jeesusest kuulnud.
See andis mulle kire selle töö vastu.
Mul on eesõigus anda inimestele teada.
Kui nad Jeesusest kuulsid, siis nad olid uudishimulikud,
küsides: „Kes on Jeesus?”
Nad ei olnud Piiblit kunagi enne näinud.
Nüüd on kristlus Lõuna-Koreas kiiresti kasvanud,
eriti eelmisel aastal.
Minu ajal üle kümne aasta tagasi ja maapiirkondades seda ei olnud.
Kui räägime sõnast misjonär.
Adventkogudus hakkas misjonäre välja saatma umbes 200 aastat tagasi.
Toona tähendas sõna misjonär kedagi,
kes õpetas Piiblit, Jeesuse isikut.
Kust alustab misjonär oma tööd tänapäeva läänemaailmas?
Mida peate tegema?
Te ei pea õpetama inimesi lugema ja kirjutama, see on midagi muud.
See on läänemaailmas väga erinev muust maailmast.
Inimesed on siin väga haritud. Peab mõtlema viisidele,
kuidas neile Kristusest rääkida ja nendes huvi tekitada.
Peakonverentsil on idee luua kogukonnakeskusi,
kus õpetame inimesi tervisevaldkonnas, see huvitab neid.
Seal peetakse loenguid pere- või depressiooniteemal,
või korraldatakse väikseid kokkusaamisi, näiteks söögivalmistamised ja muud,
mis tõmbaks kogukonna inimesi. Siis me ei õpeta ainult tervise kohta,
vaid neil tekib küsimus, miks me oleme neist nii huvitatud,
miks me pingutame, isegi kui me selle eest tasu ei saa.
Nad küsivad: „Miks te siin olete? Te olete ju välismaalased,
miks te siin olete ja missugust organisatsiooni te esindate?”
Siis ütleme, et oleme adventistid, et me oleme misjonärid.
Me läheneme eri moel, eriti Eestis. Siin on see pigem sõprus.
Kogukonnakeskuse üritused ei ole vastandavad.
Me läheneme inimestele sõbralikkusega. Kasutame teejuhiste küsimust kui tööriista,
isegi kui me teame, kuhu me praegu läheme, küsime siiski teed.
„Tere, kas te teate, kus...”
Inimesed on väga abivalmid. Nende küsimus on:
„Kust sa pärit oled?” Kui me vastame, et Filipiinidelt,
küsivad nemad: „Mida te siin teete? Seal on ju soe, mida te Eestis teete?”
Kui ütleme, et oleme misjonärid, siis nad on segaduses ja küsivad:
„Mida see tähendab?” Me räägime neile. Saame sõpradeks.
Mõnedest saavad meie Facebooki-sõbrad, mõned ei anna oma kontakte
ja see on ka hästi. Me läheneme sõbralikul viisil ja loodame,
et ühel päeval võib see Facebooki-sõprus juhtida neid Jeesuse juurde,
et nad saavad aegamisi Jeesust tundma õppida.
Me ei ütle neile esimesel kohtumisel, me oleme misjonärid
ja me pöörame inimesi usku ja see on meie töö.
Nii me ei tee. Me saame nendega kõigepealt sõpradeks.
Kui me oleme sõbrad, esitavad nad küsimusi.
Nad ei ütle siis: sinuga ma enam ei sõbrusta,
kuna sa oled kristlane ja see on sinu töö.
Nad ei tee seda sulle, kuna me oleme juba sõbrad.
Nad austavad meid. Me peame saavutama nende usalduse ja sõpruse.
See on oluline põhimõte teie töös: saavutada sõprussuhe.
Kas teie töös on teisigi sarnaseid põhimõtteid, mille järgi töötate?
Me kutsume neid õhtusöögile? Mõnikord enda juurde koju,
teinekord välja. Et ehitada üles suhet,
et neid tundma õppida.
Ja et nemad saaksid meid tundma õppida.
Nii-öelda erapooletul pinnal. Sööme pitsat, käime üksteisel külas.
See suhe kasvab ja selle käigus ehitab kumbki pool üles usaldust.
Enamikul kordadest küsitakse meie käest, mida me teeme
ja mida misjonär olemine õigupoolest tähendab.
Siis me räägime neile. Me ütleme, et oleme siin,
et rääkida inimestele Jeesusest. Me oleme väga ausad selles.
Me ei valeta ega trikita inimestega. Me alustame sõprusest,
ja kui meie käest küsitakse, siis me räägime,
et oleme siin kui misjonärid ja räägime inimestele Jeesusest.
Kui me püüame trikitada, siis nad tunnevad end reedetuna.
Oleme seepärast väga ausad.
Mõned küsivad kohe alguses, mida me siin teeme,
ja siis me räägime neile ka kohe. Kui nad lähevad ära,
siis see on nende valik. Aga kui nad hoiavad meiega
Faceooki kaudu sidet, siis see on hea.
See muudab teid õnnelikuks. Aga mis teid kurvastab?
Kurvaks teeb see, kui inimesed ütlevad ei.
Näiteks, kui ma pakun oma Facebooki-kontakti
ja nad ütlevad ei – mitte sellepärast,
et ma ei meeldi neile, vaid sellepärast,
et nad teavad, et me oleme kristlased.
Kui nad keeravad selja ja ütlevad:
„Head aega, oli tore teiega kohtuda.”
Kui ma ütlen head aega, siis mõtlen,
kas me oleme esimene ja viimane...
See tundub nagu lõpetus.
...võimalus, mille kaudu nad oleksid saanud Kristust tundma õppida,
ja nad keeldusid sellest. Muidugi, me ei tea.
Püha Vaim töötab salapärasel moel.
Näeme paljusid murtud inimesi, eriti öösiti. Inimesi,
kes ei tunne Jumalat, ja see teeb meid kurvaks.
Sest neil ei ole võimalust Jumala Sõna kuulmiseks.
Ma olen kindel, et Jumal armastab neid väga palju
ja Jumalal on nende enda juurde toomiseks palju viise,
kuid on kurb, et paljud ei ole huvitatud,
eriti, kui keegi ütleb, et ei, ma olen ateist.
Ei, ma ei ole huvitatud, aitäh. Me ütleme head aega naeratusega,
aga südames on kurb tunne. Me loodame ja palvetame,
et ühel päeval kuidagimoodi kellegi kaudu on neil võimalus
Kristust tundma õppida. See on kurb osa.
Täna olime Tallinna rahvusvahelises kogudusegrupis (TISDAC),
nägime noormeest, kes tunnistas sellest, kuidas ta oli ateist
ja nüüd valmistub ta ristimiseks. See on tõeline võit.
Kuidas näete oma tööd Tallinna rahvusvahelises kogukonnas?
Kas see on teie peamine jalajälg, mille Eestisse jätate?
Me võime alandlikult öelda, et nii see on.
Enne meid ei olnud Eestis ühtegi rahvusvahelist kogudust.
Meie teada mitte üheski koguduses. Me võime eksida,
aga see on esimene rahvusvaheline adventkogudus Tallinnas.
Me tahtsime organiseerida rahvusvahelise grupi või koguduse,
mis oleks rahvusvahelistele tudengitele või inimestele nagu pühamu.
Tahtsime luua paiga, kuhu nad saavad tulla ja rääkida oma kodust,
oma perest ja kus me saame oma kogemusi jagada.
Me kõik oleme välismaalased, kes igatsevad kodu.
Me mõistame üksteise muresid ja probleeme.
Me saame sellest oma grupis rääkida.
Vabalt rääkida.
Seega me tahtsime luua neile sellise pühamu,
ja kõigile meile.
Meil käib mitmeid mitteadventiste, nad tunnevad end teretulnuna ja koduselt.
Nad tunnevad end nagu pere keskel. Mõeldes kõigile misjonäriaastatele,
on Tallinna Rahvusvahelise Seitsmenda Päeva Adventistide Koguduse (TISDAC) kogemus
üks kroonjuveele. See ei ole meie pärast ega meie auks.
Me ei taha au endale. See on ime.
Aga see on tänu teile.
Jumal kasutab meid väiksel moel. Jumal on meid väga palju õnnistanud,
toonud need inimesed meie hoole alla. Meil on eesõigus,
et oleme selles rahvusvahelises grupis endale pere leidnud.
Nimetamegi end perekonnaks, vendadeks ja õdedeks.
Me kallistame üksteist igal hingamispäeval,
sest me oleme perekond.
Ma õppisin Tartu ülikoolis ja kolisin pärast lõpetamist
Tallinnasse tööle.
Kuna ma olen adventist, siis vajasin jumalateenistuste paika,
just hingamispäevadeks. Ma tulin siia kirikusse oma venna kaudu Kristuses,
tema nimi on Toomas Lukk.
Alates sellest ajast käin regulaarselt siin jumalateenistustel.
Eestisse tulemine oli minu jaoks uus kogemus.
Uues keskkonnas kohanemine ei ole kindlasti lihtne.
Delfred tegi rohkem kui üheltki pastorilt oodatagi oskaks.
Ta lõi meile kogukonna. Ja abistas vajalikuga.
Mul oli vaja leida koht, kust osta talveks riideid.
Ta võttis mind ülikooli juures auto peale,
juhatas Tallinnas ringi oma vabast ajast,
näitas mulle poode. See oli minu jaoks väga oluline.
See ei olnud tema otsene kohustus. Enamasti oodatakse pastorilt seda,
et ta peab hingamispäeval jutluse, jagab sulle evangeeliumi.
Mina tunnen end siin väga koduselt ja minu sisseelamine Eestis ja see,
kes ma Eestis olen, on tänu temale ja Hannah’le.
See on mulle väga hinnaline.
Ma tundsin, et kõik rullus minu ees lahti.
Ta on meid sõna otseses mõttes kokku toonud.
Ma käiksin ilmselt rohkem internetikirikus, sest ma ei tundnud enne vajadust kirikus käia,
sest ma ei saanud enne millestki aru
ja isegi kui mul oli tõlk, siis tundsin,
et ma ei ole osa teenistusest. Aga Delfred on teinud meist grupi,
perekonna.
Ka esimesel päeval, kui me kohtusime, oli tunne,
nagu me oleks teineteist aastaid tundnud.
See ongi selline kodune tunne, mida sa kirikus tunda soovid.
Ma usun, et ta on selline igaühega ning seepärast on ta väga oluline osa
selle grupi kokkutoomises.
Nemad tekitavad meis kodutunde. Me jagame oma kogemusi perena, sõpradena.
Me arutleme kõige üle. Meil oli enne oma palveaeg, me uurisime koos Piiblit.
Tunnen end siin nagu kodus. Mil iganes mõtlen hingamispäevakoolile
ja jumalateenistusele, tunnen end koduselt.
Mikk – see noormees, keda sa intervjueerisid
oli enne ateist ja me kuulsime täna hommikul tema tunnistust.
Me oleme Piiblit uurinud ja ta on väga huvitunud.
Sellised asjad annavad misjonäritöös jõudu edasi minna.
Seda ei saa tasustada raha või asjadega või millegi sellisega;
misjonäridena me ei saa nii palju, mida maailm nimetab rikkuseks või staatuseks.
Sellised asjad hoiavad meid selle töö juures,
mida praegu teeme:
kui ateistid võtavad Kristuse vastu isikliku Päästjana,
siis me oleme nende teel väike osa sellest.
See on väga rahuldustpakkuv.
Rahvusvahelises grupis ei ole meie esimene eesmärk ristimine.
Me soovime, et välismaalased või ka eestlased tuleksid kokku jumalateenistusele.
Pärast me räägime omavahel paljudel teemadel: oma kodust, igatsusest pere järele,
missugused on meie igapäevased mured siin Eestis, kultuurist,
millega peaksime kohanema. Me räägime erinevatest asjadest,
näiteks kust me saame osta kasutatud riideid või mööblit.
See, et me saame kõigest rääkida, teeb meist perekonna. Ja see,
kui keegi võtab vastu Jeesuse kui oma isikliku Päästja,
on väga hea tasu.
Me astume edasi väga aeglaselt. Me ei lähene inimestele stiilis:
kas sa tahad piiblitunde, või tulla ristimisele?
On paar inimest, kes on piiblitunnis käima hakanud – pärast väga pikka aega.
Me küsisime Pühalt Vaimult millal on aeg, mil ta on valmis.
See on Vaimu töö. Meie ülesanne on olla kohal ja valmis,
kui inimene on Jeesuse jaoks valmis. Me ei saa sundida inimesi,
et hakkame nüüd Piiblit uurima, sa pead Jeesust tundma õppima.
See kogudus on välismaalastele nagu pühamu, kuhu tulla.
Kui nad on valmis, siis hakkame neile Jeesusest rääkima.
Kui keegi on misjonimeelne, siis ta ei pea tingimata vaid Jeesusest rääkima,
või Piiblist. See on laiem mõiste: sõbralikkus, aeglus...
Sõna, mida meile meeldib kasutada, on teenimine. Kui sa oled misjonär,
siis on sul kirg inimesi teenida.
Muidugi me räägime inimestele Jeesusest ja inimesed võtavad Jeesuse vastu,
aga see on nagu tasu. Keskendu inimeste armastamisele ja teenimisele.
Nad tunnevad seda.
Seda me rahvusvahelises koguduses teemegi. Me teenime neid, me armastame neid,
nemad hakkavad küsima: „Miks? Miks sa minu suhtes nii lahke oled?
Keegi ei saada mulle nädala sees sõnumit: kuidas sul läheb
ja kas kõik on korras ja kas on millegi pärast palvetada.
Miks sina seda teed?”
Meie sõnum on: tööta kõvasti, teeni inimesi.
Me siiralt armastame inimesi ja teenime neid.
Inimesed tunnevad selle ära.
Meil on selline arusaamine, stigma, et kui sa oled misjonär,
siis sinu eesmärk on inimesi ristida, saada nad kirikusse, neid pöörata.
See ei ole tõene. Tegelikult tähendab see töö inimeste armastamist,
küsimist, kuidas nad end tunnevad, nende pärast palvetamist,
nende kutsumist õhtusöögile välja või oma koju või jalutama.
See tähendab olla olemas siis, kui sind vajatakse, kuulata.
Misjonäriks olemine ei tähenda Eestisse tulemist ja ristimist.
See tuleb, sest Püha Vaim töötab. Sina pead vaid olemas olema,
inimesi kuulama, Püha Vaim puudutab nende südant
ja lõpuks tunnevad nad huvi Kristuse vastu.
Eesti liidu esimees Ivo on rääkinud viimastel aastatel misjonimeelsusest,
sellest, et meil ei ole seda, et me peaksime seda arendama,
selle nimel töötama. Kas misjonimeelsus on õpitav?
Ma ei pea kuskile minema, vaid saavutan selle oma kodulinnas.
Kuidas teie seda näete?
Igaüks saab seda teha, kui tal on kirg ja õpetatav vaim.
Kui ma ütlen, et igaüks, siis mitte seda,
et igaüks peaks olema misjonär.
Inimesel peaks olema südames kirg, tahtlikkus, siirus
ja alandlikkus inimesi teenida, sest see paistab välja.
Inimesed tunnevad ja näevad seda.
Eesti reserveeritud ja ateistlik kultuur vajab rohkem misjonimeelseid inimesi,
kohalikke misjonäre. Sa ei pea misjonär olemiseks reisima.
Sa võid olla misjonär oma töökaaslastele, oma naabritele,
oma jõusaalikaaslastele. Kuhu tahes sa lähed,
oled sa misjonär. Ka oma peres.
Eesti kultuuris tähendab misjonimeelsus oma mugavustsoonist välja tulemist.
Eestlased on loomu poolest häbelikud ja selles pole midagi valesti,
aga häbelikkus ei too inimesi kirikusse, sündmustele ega Kristuse juurde.
Sa pead oma mugavustsoonist välja tulema, sa vajad vaid üht sõpra.
Ühe sõbra haaval – räägi talle, et hoolid temast, et kuulad teda.
Igaühel meist on oma osa.
Piibel ütleb, et ära muretse sõnade pärast.
Mõni ütleb, et ta ei saa olla misjonär, ta on selline sünnist saadik
ja selline on meie kultuur ja ma ei oska midagi öelda,
ma olen häbelik.
Piibel ütleb, et mine välja.
Ja me ei pea alati ütlema. Me lihtsalt teenime.
Piibel ütleb, et Jumal annab sulle sõnad suhu.
Nagu Hannah ütles, tule esiteks oma mugavustsoonist välja.
Sul peab olema tahtlik vaim teenida Jumalat,
seejärel Ta juhatab sind ja ütleb, mida teha
ja Ta ei vea kunagi alt.
Tehke seda Eesti viisil.
Ärge olge kellegi teise, nagu Delfredi moodi.
Tehke seda enda kultuuri moodi. Te ei pea palju rääkima
eestlastele ei meeldi, kui inimesed palju räägivad.
Mõtle millelegi,
mis annab inimestele võimaluse teie enda kultuuris Jeesust tundma õppida.
Ole sina ise, ole eestlane, aga veidi enam avatud.
Püüa veidi siiski rääkida.
Kuidas tunnete end selle võrdluse juures?
Te olete uuema aja esimesed välismisjonärid Eestis ja mõni võib mõelda,
et kui ma tahan olla misjonär, pean olema nagu Delfred või Hannah.
Misjonäriks olemine on suur vastutus, aga see töö on ka meie suur eesõigus.
On hea teada, et ehk mõni noor inimene soovib saada misjonäriks tänu sellele,
et meie siin olime ja mida me siin tegime.
See teeb meid alandlikuks, kui meie töö on kedagi innustanud
ja ta soovib teha sama tööd. Aga meie nõuanne on:
ära ole nagu meie või nagu Averonika või kes tahes.
Ole sina ise. Jumal on andnud meile erinevad talendid,
mida Tema saab kasutada. Mõni oskab rääkida, mõni laulda, mõni naeratada
mis tahes on kellegi anne.
Kui sa tahad, et Jumal sind misjonitöös kasutaks,
siis Tema saab kasutada igaühte. Ükskõik mis on sinu talendid
või missugune on sinu kultuur.
Kuidas julgustaksite noort või mittenoort, kes mõtleb ametlikule misjonäritööle?
Et seda tööd mitte romantiseerida ja samas olla julgustav.
Ma ütleksin, et lase käia. See on üks parimaid otsuseid,
mille inimene võib langetada.
Kui keegi küsib, kas hakata misjonäriks,
siis ma ütlen: jah, palun, maailm vajab misjonäre.
Nad ei ole kangelased. Kui sa tahad raha, siis ei.
Kui sa tahad kuulsust, siis ei.
Materiaalset ja majanduslikku rikkust see töö ei anna.
Aga ma julgustan meie kuulajaid, Eesti vendi ja õdesid, noori ja vanu:
palun liitu misjonitööga. Sa ei pea selleks kaugele minema,
aga kui tahad olla täiskohaga misjonär, siis seda parem,
see tähendab, et sa keskendud sada protsenti sellele tööle.
Sa võid jääda Eestisse või minna välismaale nagu meie Hannah’ga.
Piibel ütleb, et lõikus on valmis, aga töötajaid on vähe.
Misjonäre on juurde vaja, palun liitu.
Sa ei pea õiget aega ootama.
Näiteks et lõpetan enne magistriõpingud ja siis hakkan misjonäriks.
Sa võid juba praegu misjonär olla. Oma väiksel moel, oma piirkonnas.
Sa saad olla misjonär oma klassis, oma töökohas – igal pool.
Ka oma perekonnas. Ära oota õiget aega, sest Jumal annab sulle alati praeguse aja,
et olla misjonär.
See on meie palve vaatajatele:
kui sul ei ole praegu muud tegemist, siis see on sinu võimalus:
ole misjonär!
Aga oma kogemusest rääkides, mitte teiste hirmutamiseks:
see on väga raske töö.
Jumala armus ja Tema abiga saate hakkama.
Mis on selle töö juures kõige raskem?
See võtab kõik sinu energia. Ilma Jumalata me ei saaks hakkama.
Me paneme kogu oma jõu sellesse töösse,
me panustame 101 protsenti. Me vahetame inimestega sõnumeid,
isegi öösiti
me peame inimestega rääkima, kas või kell 11 õhtul,
kui nad mind vajavad ja nädalavahetuseti käime väljas,
saame kokku, meil on tegevused kogukonnakeskuses või kirikus.
See võtab kõik su aja ja energia.
Kodust eemal olemine tekitab koduigatsuse. Kõik on erinev: toit, ilm, kultuur.
Meil on vajadused. Misjonärid on ka inimesed.
Me tunneme end üksikuna ja haavatuna ja siis vajame enda kõrvale perekonda,
lihtsat kallistust, õlapatsutust kelleltki tuttavalt. Meil ei ole seda.
Jõulud ja erilised ajad me oleme kolmekesi – see on raske.
Olla eemal kodusest õdususest.
Inimesed võivad öelda, et nad on olnud välismaal kaks nädalat
ja see oli lihtne.
Aga see pole see.
Ja majanduslikult.
Meil ei ole rahadega probleeme olnud, aga misjonäril ei ole sääste
ja tavalist pastoripalka. Ja muid hüvesid.
Me töötame lepingu alusel.
Isegi kui sulle antakse täispalk, on see siiski raske,
sest pärast aastat on jälle üleval küsimus: kuhu me läheme?
Või pärast kaht aastat.
Nii et peab mõtlema paljudele asjadele:
eelarvele, koduigatsusele.
See nõuab pühendumist.
Aga rõõm, mida see töö pakub, ületab kõik.
Näha, kuidas inimesi puudutab sinu sõprus
selles on rõõm ja see on hindamatu.
Kust teie ise lohutust saate?
Lisaks Jumalale oma peredelt. Me skaibime nendega.
Minu vend on Taimaal.
Meie ema ja isa, kes elavad Filipiinidel, käivad aeg-ajalt tal külas.
Aga Hannah’ vanemad ja õed on Filipiinidel.
Meie pered on meie töö suhtes väga toetavad.
Nad julgustavad meid edasi minema ja see on meie suur eesõigus.
Meil on Jumal ja meil on perekond.
Kui lähme rahvusvahelisse gruppi, siis oleme rõõmsad, kui nemad on rõõmsad.
Kui nad ülistavad Jumalat selle eest, mida meie teeme ja mida me koos teeme,
siis see teeb rõõmsaks.
Me saame lisaks oma vanematele jõudu Jumalalt. On palju õhtuid,
mil me põlvitame – igatseme misjonäridena kodu järele ja mõnikord ei tea,
kas töö on tõhus.
Selle erineva kultuuri pärast mõtleme, kas me sobime
ja kas meie töö sobitub sellesse kultuuri.
On olnud palju öid, kui me oleme nutnud,
teineteist kallistanud ja põlvedel veetnud.
See on meie saladus
meie jõu allikas on Jumal.
Ma kuulsin sellist lauset, et kui sul on liiga raske seista,
siis põlvita. Iga kord, kui meil on raske seista, siis me põlvitame
ja see hoiab meid teel.
Ja te saate seda saladust levitada.
Jah.
Kas suhtlete ka teiste adventmisjonäridega? Kas teil on oma kogukond?
See on hea mõte. Me oleme sellele juba pikka aega mõelnud.
Lõuna-Koreas on selline kogukond, me kohtume aeg-ajalt,
meil on Facebooki-grupp ja me jagame üksteise koormaid.
See on hea mõte.
Adventist Volunteer Service’il (adventkoguduse vabatahtlike teenistus, AVS)
on ajakiri aga meil pole Facebooki-lehte, kus me suhtleksime.
Nii et me ei suhtle teiste misjonäridega,
aga see on väga hea mõte, mida saame soovitada.
Sest misjonäridena me vajame seda, et saaksime oma koormatest rääkida.
Me peame sellega alustama sellega uniooni või divisjoni all,
et misjonäridel oleks oma veebileht,
kus saaksime mõtteid jagada ja üksteise eest palvetada.
Teie lähete ära, te ei jää Eestisse. Kas olete valmis minema või on midagi veel pooleli?
Me oleme valmis minema. Me ootame veel viisat.
See on kurb ja õnnelik üleminekuaeg. See on misjonärielu raskeim aeg.
Sa oled õppinud inimesi tundma – raske on ju usaldust ja sõprust võita.
See võtab aastaid. Ja kui sa oled selle saavutanud, siis on aeg minna.
Me lahkume ilmselt märtsis, kui viisa läheb läbi.
Me loodame ja palvetame, et TISDAC uue juhtimise
ja meie palvete ja Jumala abiga kasvab suuremaks
ja aktiivsemaks Jumala auks.
Kas eelmine misjonär käib külastamas oma eelmisi gruppe,
kui töötab juba uues kohas.
Kas tulete näiteks aasta pärast TISDACi vaatama?
Me võime tulla. Me peaksime tegelikult tulema.
Me oleme ikka Euroopas, nii et viisa ei ole siis probleem.
Isegi kui me lahkume TISDACist ja Eestist, on need ikka osa meist.
Me panime sellele grupile aluse, me oleme perekond, me lahkume füüsiliselt,
aga oma südames ja meeles oleme ikka osa TISDACist.
Ja Facebook jääb alles.
Meil on oma Facebooki grupp, mille kaudu suhtleme.
Mis on kõige olulisemad kogemused või õppetunnid,
mille Eestist järgmisse kohta kaasa võtate
ja mida saate seal kasutada?
Me oleme arenenud, me oleme vaimulikult siin küpsenud,
töö siin on väga suur.
Kuna me organiseerisime siin rahvusvahelise grupi tööd.
Nii et see oleks: mine ja las Jumal juhib sind tegema,
mida Tema tahab, et sa teeksid.
Ära muretse millegi pärast. Mine edasi ja võta risk.
Kui Tema tahab, et sa läheksid, siis Tal on vägi sinu eest hoolitseda,
mida tahes see tähendab. Seda me tegimegi – läksime edasi
ja näeme tulemusi ja inimeste rõõmu, kui nad on Kristust tundma õppinud,
ja see rõõm on nüüd meis.
Me õpime igas paigas uusi asju. Eesti on olnud suur õppeprotsess.
Tulime teisest kultuurist ja see, mis toimib Austraalias või Uus-Meremaal
või Lõuna-Koreas või Filipiinidel, ei pruugi toimida siin.
Me peame alustama algusest – sõna otseses mõttes.
Eelmistes kohtades me olime teised või kolmandad misjonärid,
teatud asjad juba toimisid, pidime vaid jätkama või lisama.
Aga siin ei olnud enne meid misjonäre, me pidime eksperimenteerima ja Issandat paluma.
Enne me muretsesime palju, sest me pidime enne millegi tegemist seda nägema,
et see läheb ikka hästi.
Aga siin me ei teadnud, sest me olime esimesed.
Me mõistsime, et peame usaldama Jumalat.
Kui sul on midagi mõttes, siis lihtsalt tee seda,
Püha Vaim sosistab sulle kõrva: tee seda, korralda seda...
Isegi kui me ei olnud seda enne teinud: lihtsalt mine.
Enne rahvusvahelist gruppi oli meil nädalasisene väikegrupp.
Oli aegu, kui olime meie kolmekesi: Zion, Delfred ja mina.
Ei olnud kedagi teist.
Mõnikord oli meid palju, mõnikord tuli kaks või kolm inimest,
aga enamasti olime meie kolmekesi.
Me ei lõpetanud neid kokkusaamisi, vaid otsustasime,
et me teeme rahvusvahelise kogudusegrupi, mis saab kokku igal hingamispäeval.
Jumal on tõesti hea.
Me lähme usus edasi.
Me peaksime alati kuulama Püha Vaimu sosinat, et me teaksime, mida teha ja kuhu minna.
Kahe kuu pärast te ütlete oma viimased sõnad TISDACis
ja see muudab kurvaks.
Aga mida ütleksite praegu adventistidele või mitteadventistidele,
kes seda saadet vaatavad?
Issand tuleb väga varsti.
Me vajame palju töötajaid, vabatahtlikke,
inimesi nagu sina ja mina, kes räägiksid ühele või kahele sõbrale Kristusest.
Me ei peaks kunagi kartma neile Kristusest rääkida.
Me ei tohiks kartma seda, et meid ei kuulata,
sest meie ülesanne ei ole südant puudutada ja veenda,
see on Püha Vaimu töö.
Mine välja ja räägi inimestega.
Soovin pöörduda inimeste poole, kes usuvad Jumalasse.
Nüüd on aeg inimestele rääkida, et Jeesus tuleb väga varsti.
Kui sina ei räägi, siis kes räägib?
Piibel ütleb, et Jumal käsib kividel rääkida,
kui inimesed seda ei tee.
Mitteadventistidele, mitteusklikele, kes vaatavad: anna Jeesusele võimalus.
Unusta, et oled ateist või uskmatu, proovi järele. Mitte meie pärast,
vaid enda pärast: anna enda pärast Jeesusele võimalus.
Kuidas sa tead, kas Ta on olemas või mitte, kui sa Talle võimalust ei anna.
Ma austan inimesi, kes Jumalat ei usu, aga anna Jeesusele vähemalt võimalus.
Aitäh! Me oleme väga õnnistatud, et te Eestis töötasite
ja soovime teile teie järgmises kohas palju-palju õnnistusi
ja huvitavaid kogemusi.
Aitäh, et saime jagada oma tagasihoidlikku lugu.
Me loodame, et see inspireerib inimesi olemaks osa misjonäritööst
ükskõik kus nad on.
Jumal õnnistagu teie tööd!