Pastor Wiklander, oma jutluse alguses ütlesite te
mõned väga lahked sõnad eestlaste kohta.
Kuid nüüd päris tõeselt, te olete kohtunud
nii paljude adventistidega erinevatest riikidest,
kui erinevad on adventistid erinevates riikides?
Või vastab see tõele, nagu me vahete-vahel ütleme,
et isegi kui ma konkreetset inimest ei tunne,
tunnen ma ta oma õe või vennana siiski ära.
Jah, sul on õigus,
et me oleme väga erinevad erinevates riikides.
Mulle paistab, et Eesti kultuur teeb meid
väga korralikeks ja puhasteks,
kes teavad professionaalses mõttes,
kuidas teha asju hästi.
Te laulate imekaunisti, te organiseerite asju hästi.
Te olete arukad. Te olete väga oskuslikud.
Mida ma tahaksin Eestis näha on koguduse kasvamine.
Ja ma arvan, et see tähendab julguse omamist
teiste inimeste poole pöördumiseks,
et meil oleks kindlust, selles,
mida meil on teistele pakkuda, meie usk.
Ja see on midagi, mida eestlased vajavad ning hindaksid,
kui neile vaid jutustataks seda lugu viisil,
et nad suudaksid sellega oma elu seostada.
Nii et ma arvan, et eestlased saaksid ehk kasvada
julguses teiste poole pöördumiseks.
Olles avatum, õnnelikum.
Te olete lahked ja ka külalislahked,
kuid ma näen, et te ehk vajate seda julgust,
et minna inimeste keskele ja see võib olla valdkond,
kus teil on ruumi kasvada ja areneda.
Kuid muidu ma tunnen ennast justkui kodus.
Olles rootslane on minu kultuur eestlaste omale väga sarnane.
Ma võin süüa siin asju, mis on mulle tuttavad.
Ma näen, et see muusika, mida teie hindate
ja teenimisviis, millega Jumalat teenite,
on kõik väga lähedane sellele,
millega ka mina olen harjunud.
Nii et minu jaoks ei ole see suur samm,
et tunda ennast Eestis koduselt.
Justkui tuleksin koju.
Kas te divisjoni presidendina meenutaksite meile,
meie oleme siin tähistamas oma 115. aastapäeva,
kui vana on adventkogudus Euroopas üldiselt?
Ma arvan, et esimesed adventistid
hakkasid siia tulema 1870-ndatel.
Rootsis rajati esimene kogudus 1880.
See on 132 aastat tagasi.
Paljud immigrandid, kes tulid Euroopast
Ameerika Ühendriikidesse, said mõjutatud
adventistide poolt Ameerikas.
Nad said kirju ja ajakirju ja nii see kõik algas.
Samuti oli eurooplasi, kes töötasid laevadel,
ja kes kohtusid adventistidega siin ja seal.
Minu vana-vanaisa sai adventistiks näiteks Kaplinnas,
Lõuna-Aafrikas, kuna ta oli töötamas laeval
ja läks seal maale ning kuulis jultustajat rääkimas
egade lõpust ja ta huvitus sellest väga.
Nii et me omame Euroopas juuri,
mis lähevad tagasi 130-140 aastat.
Nüüd on meil adventiste pea kõikjal.
Kuid kas Euroopas on piirkonda,
kus tööga tuleks alles alustada?
Meie divisjonis on Albaania,
kus me alustasime tööd 1991. aastal,
kuid meil on seal ikka veel väga vähe adventiste.
Nüüd me oeme nägemas, et töö on edenemad.
Meil on seal hea juht ja haritud pastorid
ja võimalused koguduse kasvamiseks on selgelt paranemas.
Viimastel aegadel on ka ristimised rohkenenud,
nii et me oleme üsna veendunud,
et on seal liikumas õiget rada mööda.
Meil on seal ehk umbes 150 adventisti kirjas
ja ehk veel vähem, kui arvestada neid,
kes kirikus ka käivad.
Nii et ma ütleksin, et Albaania on suureks väljakutseks.
Meie divisjonis on üks teine väike koht
– Küpros, mis on saar.
Ja seal on lõunapoolne osa, kus räägitakse kreeka keelt.
See ei ole suure elanikkonnaga ja meil on seal kaks kogudust,
kuid seal on suur potentsiaal kasvamiseks.
Me oleme nüüd kahe kuu pärast alustamas taas tööd,
kutsudes tööle kreeka keelt kõneleva pastori.
Nii et meil on need väiksed „taskud“,
kuid üldiselt on adventism elav
ja esindatud kõigis Euroopa riikides.
Te mainisite samuti oma jutluse alguses,
et alles hiljuti toimus ülemaailmse kiriku kevadkoosolek,
kus adventkiriku juhid tulid globaalselt kokku.
Kas sealt tuli ka mingeid uudised meie piirkonnaga seoses?
Mitte eriti sel korral.
Oli palju initsiatiive ja projekte.
Nt üks aasta Jumala jaoks, mida peakonverents juhib
ja mille jaoks on raha eraldatud.
Selle raames lähevad noored aastaks misjonitööle,
see on üks projekt TEDi jaoks.
Ja on „Suure võitluse“ projekt.
Meil on huvitav mudel selle jaoks.
Me oleme ette valmistamas broshüüri,
mis saab olema nagu väike ajakiri
ja mille nimi on „Põgenemine“
ning mis on kirjutatud kaasaegse kirjutaja poolt.
Läbi selle ajakirja,
mida me loodame tõlkida suurtes kogustes,
suudame me panna inimesi huvituma „Suurest võitlustest“,
mis on ise ju väga paks teos
ja mis eeldab mõningast tutvust kristliku usuga, selleks,
et suuta läbi käia need 700-800 lehekülge koguduse ajaloost.
Selleks peab olema omajagu huvi Jumala Sõna vastu.
Kuid me loodame, et suudame tekitada seda huvi,
korraldades ka erinevat sorti koosolekuid,
kasutades laste jaoks animatsiooni.
Me nimelt tahame toota ka filmi,
kui me suudame leida selleks vajalikke vahendeid.
Seeläbi me soovime leida inimeste huvi selle sõnumi vastu,
mida me adventistidena kanname.
Me teame, et te käivitasite koos Ted Wilsoniga
ka uue initsiatiivi, milles me oleme juba kõik kaasatud
ja mis kutsub Piiblit igapäevaselt lugema.
Kuidas läks see esimene koosolek,
kus loeti Piibli esimene peatükk?
Ma näen, et olete vaadanud oma televisooni.
Seal oli hea atmosfäär, kui me sellega alustasime.
Kõik divisjoni juhid osalesid ühe lõigu lugemises.
Lõik, mida mul paluti lugeda on 1. Moosese 1 peatükis
üsna fundamentaalse tähtsusega, kus on juttu sellest,
kuidas Jumal õnnistab inimesi, kutsudes neid üles paljunema
ja viljakad olema ning täitma maad.
Jumal lõi inimese oma kuju järele.
see ongi tegelikult koguduse töö osa,
kui me aitame inimestes taastada Jumala kuju,
koos selle loovuse, harmoonia ja rahuga,
is Jumalal on ja mida Ta soovib, et ka meil oleks.
See on mida kogudus soovib luua.
Me tahame tekitada parema elamise viisi
ja meie, kel meil on eesõigus kogudusse kuuluda,
võime olla eeskujudeks, kellest on näha,
kuidas on võimalik omada harmoonias olevat pereelu,
kuidas teha tööd, nii et see oleks Looja teenistuses,
et üles ehitada seda, mille Jumal on andnud igale inimesele.
Viimaks, nüüd, kui adventistid on olnud siin enam kui 100 aastat,
kas adventkoguduse sõnum on selle aja jooksul kuidagi muutunud?
Kas on mingit erisõnumit, mis meil on just nüüd 2012. aastal,
mitte ainult Eestis, vaid terves Euroopas?
On keeruline vastata kõigi eest,
sest kõik adventistid suhestuvad meie sõnumisse veidi erinevalt.
Adventusk on väga rikas,
kuna me soovime kajastada Piiblit tervikuna, inimest tervikuna,
kaasa arvates tervist ja tasakaalus sotsiaalseid suhteid.
Ma näen, et adventismis on nii mitmeid aspekte
ja nii on neid adventiste, kes soovivad rõhutada tervist,
mida juua ja süüa, kuidas liikuda jne.
On adventiste, kes ütlevad, et Jeesus Kristus on keskmes
ja ma tahan olla esmalt suhtes Temaga
ja siis kõik muu tulevad teisejärguliste asjadena.
Mina loodan, et me saame täna keskenduda Jeesusele Kristusele,
kui meie Päästjale ja suurele eeskujule
ja et me sealt alustades suudaksime olla head
ja kindlad kristlased-adventistid ja et me sealt siis mõistaksime,
et Jeesus on meile tõotanud tulla tagasi,
et me vaataksime tulevikku, aegade lõppu,
õigile prohvetitele, kes räägivad, mis tulevikus võib tulla.
Et me mõistaksime Jumalale ustavaks olemise tähtsust,
hingamispäeva ja kõigi 10 käsu tähtsust
ja paljusid teisi Piibli õpetusi
ja mida ehk teised kristlased ei ole enda jaoks avastanud,
samal viisil nagu meie seda oleme teinud.
Ma mõtlen, et jultustades tõde ja samas olles kaasaegsed,
näiteks meie oleme vastutavad loodu eest
ja hingamispäeva pidades on meil tugev rõhuasetus Jumalale
kui Loojale ning see tähendab,
et me oleme vastutavad ka selle keskkonna eest,
mille keskel me elame. See oleks suur viga,
kui me jätaksime maailma inimestele keskkonna eest hoolekandmise.
Meie peaksime olema ka selles valdkonnas esirinnas.
Nii et on neid valdkondi,
kus ma sooviksin adventiste innustada vaatama üles
ja avastama ning nägema, et meil on sõnum ka nendest küsimustes.
Kuid üldiselt, adventism alustas liikumisena,
mis ootas Jeesuse tagasitulekut,
seejärel keskenduti ka seadusele ja täiuslikkusele
ning püüti olla pühad ja seejärel suunas Ellen White
oma elu viimasel 30 aastal nägema Kristust ja Tema õigust,
kus me peaksime minu meelest olema ka täna
ning sealt lähtudes tulevad ka kõik teised küsimused kenasti kokku.
Sa ei ole siin külaline, oled nagu üks meie seast.
Oled külastanud meie kogudusi ja olnud uniooni president juba aastaid.
Kuidas sa ennast Eestis tunned?
Ma tunnen ennast siin alati hästi.
Tunnen end teretulnuna.
Tunnen sooja tunnet enda suhtes ja mulle meeldib siin käia.
Ma tean, et praegune aeg on erinev algusaegadest,
ent võin öelda, et kogudus toimib hästi ja mul on lootus,
et tulevikus on häid arenguid.
Mida ma alguses nägin, kui me nõukogude liidust välja tulime,
oli meil siin umbes 1054 liiget ja muutuste aegadel pea 2000 liiget.
See oli hea aeg.
Nüüd on finantskriis ja inimesed sõidavad teistesse riikidesse
ja nüüd on see koguduse jaoks uus väljakutse,
mis nõuab uurimist, kuidas jõuda noorte inimesteni
ja kuidas neid harida.
Mitte ainult pastorid ei vastuta koguduse eest,
vaid see on ühine perekond,
kus me püüame teha nii palju kui võimalik
ja sel viisil loodame kasvada suuremaks.
Need kampaaniad, mis muutuste ajal oli efektiivsed,
ei toimi enam ja nüüd me vajame uut lähenemist,
mis põhineb peamiselt sõprusel.
Kui koguduseliikmetel on ühiskonnas sõpru
ja kui pastorid külastavad inimesi kodudes,
võivad nad jõuda nende pereliikmeteni
ja sõpradeni koolis ja töökohal
– nii oli see alguses.
Oli sõprus ja kogudus kasvas selle kaudu.
Me tähistame 115. aastat adventtööd Eestis.
Kuidas on Lätis ja Leedus, kus töö algas veidi varem?
Lätis algas töö aasta enne Eestit.
Sama mees käis alguses Riias ja siis tuli Tallinnasse.
Ma ei tea täpset aega, aga tean,
et Riias asutati kogudus enne kui Tallinnas.
Leedus oli see samal ajal, ent töö oli veidi peatatud.
1910 oli meil seal umbes 10 liiget.
Meie töö levis Venemaale.
Riias oli rohkem vabadust ja unioon rajati Riias.
Hiljem kui Balti riigid vabanesid,
organiseeriti kõik sel viisil.
Meil olid head inimesed ajaloos,
meil oli Riias kool, seminar,
minu ema oli ka seal õpilane.
Ta rääkis Eesti Sussenhofi seminarist.
See oli kena koht, inimesed erinevatest paikadest
tulid sinna õppima.
See oli hea algus.
1936 oli Balti unioonile rünnak, tegevus peatati Riias.
Registreeriti ainult need kogudused, kus oli 50 liiget
ja Balti unioon sellisena, nagu see oli, kadus.
Aastad, kui me taastasime uniooni, olid õnnistuseks,
kuna me saime luua Leedu misjonipõllu
ja praegu on töös Leedu liidu moodustamine.
Kui ma käisin esimest korda Leedus,
oli seal ainult 50 liiget,
nüüd arendatakse seal pastorite harimist
ja me näeme, kuidas kogudus kasvab.
Me saame aidata korterite ja hoone ehitust Kaunases
ja see on väga huvitav.
Mõnikord mõtleme, et see on väga kerge,
lihtsalt ristime inimesed, kogume nad kokku ja ongi kogudus.
Valime juhatuse.
Aga uues kohas kahe nädalaga avastati,
et laekurit ei ole koguduses,
ta on lahkunu, seega on algus on väga raske.
Meil oli abi USAst, evangelistid, kes tulid.
Siis saime aru, Jan Paulsen aitas seda mõista,
et parem on välja õpetada oma pastorid.
Külalised tulevad ja lähevad,
inimesed kaotavad kontakti nendega ja lähevad ära.
Muutuste aegadel kaotasime palju inimesi.
Me peame mõtlema, kuidas sõnumit edasi viia
ja kuidas seda rõhutada, sest Ilmutusraamatus on öeldud,
et Jumala tall saavutab võidu kuningate üle.
Kui me jutlustame Temas ja õpime Tema Sõna ja elu,
kui me palume Püha Vaimu juhatust,
siis me saavutame võidu.
Pastor Wilkander ütles ka, mainisid ka sina,
et me oleme raskes olukorras.
Me tähistame, ent samas oleme mures,
sest sekulaarne ühiskond ei ole evangeeliumile väga avatud.
Kui lootusrikas sa tulevikku vaadates oled
ja vaadates Balti regiooni?
Ma vaatan noort pastorite põlvkonda.
Sooviksin näha, et nad tuleksid koolidest tagasi Eestisse,
Lätisse ja Leedusse, see on meie lootus.
Täna ei saa me öelda, et pastor lihtsalt loeb raamatuid
ja on siis pastor, nagu meie omal ajal õppisime.
Keegi võta seda tõsiselt.
Uus põlvkond noori püüab olla parem,
leida elu küsimustele sügavamaid vastuseid
kui ehk meie omal ajal.
Ma näen, et sellest on abi,
nad püüavad uurida ja me kogudusena peame proovima uusi viise,
kuidas inimesteni jõuda.
Muidugi, me ei pea kaotama oma identiteeti
aga peame üle vaatama, kuidas me neid asju teeme.
Pastor Valdis, me eestlastena täname sind sinu tegevuse eest.
Teame, et oled ajaloos meie eest võidelnud.
Sa oled kandnud ka Eesti misjonitööd oma südames.
Aitäh!
-