Vend Valdis, kas sa mäletad aega 25 aastat tagasi. Kas sa kirjeldaksid, missugune Balti riikide koguduste olukord toona oli?
See oli väga huvitav aeg. Nõukogude liit oli muutunud väga avatuks adventistide jaoks. Lätis oli teistsugune olukord,
teil Eestis olid peakoosolekud, aga meil ei olnud. 1989. aastal lubati meil korraldada Läti liidu peakoosolek,
see oli esimest korda pärast 1940ndaid. Sel hetkel valiti mind presidendiks, olin juht ka enne, aga siis
valiti mind presidendiks. 1989 oli ka uniooni sessioon, see korraldati Tallinnas. Me käisime Tallinnas.
Pjotr Mihhailovitš Kulakov oli Vene uniooni president. Sel ajal oli meil võimalus valida uniooni juhtknd Balti riikides.
Aarne ütles mulle, enne uniooni peakoosolekut, kui me Moskvas käisime, et talle oli öeldud, et me peaksime olema koos Valgevenega.
Balti unioon taasorganiseeriti Tallinnas, oli neli riiki: Eesti, Läti, Leedu ja Valgevene.
Mäletan, et puhusime koos Aarnega pasunat ja keegi ütles, et see oli päris hea.
Kui lähedal oli olukord, et oleksime ühinenud Euro-Aasia divisjoniga?
Toona nimetati seda Nõukogude divisjoniks. See võeti peakonverentsis vastu 1990. aastal, üks aasta hiljem.
Tallinnas oli väga huvitav kogemus, me olime rõõmsad. Olin üllatunud, et mind juhiks valiti.
Mäletan, et käisime autoga Valgevenes, ja rongiga, ööbisime raudteejaamaas. Reisime Eestis erinevates kohtades, ka Lätis,
Leedus oli vaid kaks väikest kogudust, seal oli vaid 50 koguduseliiget. Me plaanisime koos, kuidas edasi minna.
1990 oli peakonverents, mind kutsuti sinna ja meid võeti meid vastu unioonina, see oli väga kena kogemus Indianapolises USAs.
Pärast seda arendasime oma tööd siin, meil oli võimalus korraldada evangeelseid seminare, Ameerikast tulid pastorid, ka Leetu.
Vilniuses oli esimene suur ristimine, seal ristiti 167 inimest. Järgmine suur ristimine oli Riias – 362 inimest, siis Klaipedas
– umbes 75 inimest. Püüdsime laieneda nii palju kui võimalik. Me palusime abi Ameerikast, seal oli selline osakond
nagu nõukogude divisjoni osakond. Seal oli mees Bettocini, kes aitas globaalmisjonist raha saada.
Raha oli Ameerikas palju kogutud, sest nad olid avatud nõukogude liidu endiste riikide suhtes.
See oli huvitav aeg ja inimesed tulid kirikusse. Balti riikides oli palju koguduseprojekte.
Tõnu Jugar organiseeris tööd paljudes kohtades, osteti väikseid maju, laiendasime tööd, Ain Soosaar oli väga aktiivne evangelist.
Tõnu oli väga aktiivne, ma mäletan, David oli aktiivne evangelist, Mati Ploompuu oli alati väga loominguline, tegi midagi väga huvitavat.
Huvitavad ajad olid. Sa räägid väikesest algusest Leedus, nüüd on Leedu iseseisev koguduste liit, kus on üle 800 liikme.
Kas see on sinu 25 aasta suurim saavutus?
See on üks neist, jah. See on tavaline töö, meeskonnatöö. Mina räägin vahenditest peakonverentsis Ameerikas,
Leedus oli üks silmapaistev pastor, Danielius Oželista, ta ehitas kirikumaja, osales Piibli tõlkimise töös leedu keelde,
ta oli toona aktiivne paljudes valdkondades, aitas noortetöös. Mäletan, kuidas käisime Tartus lasteaias, sa tead,
mis seal nüüd on – see on see teie kirikumaja. See oli väga kummaline, minna sinna, lapsed mängisid.
Olid ka Ameerikast mõned inimesed, kasvatajad olid väga ärevil. Tõnu sai toetust Soomest ja veel kuskilt ja ehitas selle üles.
See on kena maja. Liidu kontor toodi Tallinnast Tartusse. Teil oli väga tugev kirjalk piiblikursus, seal oli hea meeskond.
Minu lähim suhe oli Aarne Kriiskiga. Ma soovin teda tänada, tema oli uniooni sekretär ja hiljem laekur.
Soovin teda tänada, ta aitas mul leida Eesti enda jaoks. Ma soovin öelda, et olen alati end Eestis väga koduselt tundud.
Inimesed on väga avatud ja lahked minu suhtes. Ma soovin kõiki liikmeid tänada.
Unioon on ainulaadne oma kolme rahvuse ja nelja keelega. Kuidas sa toime tulid? Kuidas näed, et unioon edaspidi töötab?
Me oleme väikeriigid, see on meie jaoks võimalus. Kui meid oleks viis tuhat või üheksa tuhat... Enne sõda oli Lätis kolm liitu.
See on huvitav – kolm liitu. Aga meil on väiksed riigid, me vajame midagi, mis meid ühendaks, et me saaksime üksteist
vahenditega aidata. Seda ei ole siiani väga palju kasutatud. Meil on laulufestivalide ja sportmängude kaudu kontakte olnud,
aga me võiksime seda kooslust veelgi rohkem kasutada. Tallinna IMPACT 2014 näitas,
et ka Leedu inimesed saavad olla abiks energia andmisel ja meeskonna koostamisel.
Teine asi, mida võin avalikult öelda: minu jaoks oli probleem, kuidas ühendada noori.
Meil oli laagreid, aga see ei toiminud alati. Me peame edasi minema, oma kogudusi rikkamaks muutma.
Soome on meile väga lähedal. Kui meil on koostöö, saaksime ehk ka nendega koostööd teha.
Me peame püüdma kokku hoidma. Teiselt poolt on ka Poola meile lähedal.
Alguses soovisin rajada kooli. Üks võimalus oli minna Poola ja vaadata, mida nemad teevad.
Poolas leidsin, et probleem on keel – kõike õpetati poola keeles. Lätlasena peaksin ära õppima poola keele,
et õppida kreeka keelt. See oli meie jaoks raske ja panime selle võimaluse kõrvale. Haridusest olen rääkinud, see on raske küsimus.
Alustasime Zaokskis, kui olime NSVLi osa. Siis kukkus nõukogude liit kokku ja korraldati Zaokski täiendkoolitusi Riias,
aga kuna see ei töötanud väga hästi, siis see lõpetati ja me olime ilma igasuguse hariduseta. Siis tegime koostööd Inglismaaga.
Tulid kaks meest, dr Mike Pearson ja dr Orville Woolford. Pidasime läbirääkimisi, kuidas siin täiendõpet korraldada.
See oli võimalus hakata mõtlema haridusele. Alguses oli divisjoni juht Jan Paulsen, tema lubas, et me saame
akadeemilise süsteemi siia, aga midagi juhtus. Newbold ei olnud selle üle õnnelik, neil olid sidemed avatud ülikooliga
ja nad ei lubanud meil nii jätkata. See kurvastas meie tudengeid. See on teine viis kokku saada – õpingute kaudu.
Lendasin siis Ameerikasse, küsisin Woolfordi käest, mida teha, meil on vaja haridust. Õpingud võtsid pastoritel kaua aega.
Ka David õppis Newboldis. Nüüd oleme Newboldile lähedasemaks saanud, saame seda kasutada ja end harida.
Aga ma näen, et me saame hariduses, noortetöös, evangelismis kokku tulla ja midagi koos teha.
David on nüüd uus president. Mis on sinu soovitused temale, kui tema nüüd ette vaatab ja tulevikule mõtleb?
Esiteks tuleb mõista inimeste isiksust. Teiseks järgida maailmakiriku strateegilist plaani – Reach up Reach out,
Reach across - suhe Jumalaga, evangeeliumitöö ja suhted üksteisega. Need on väga olulised asjad.
Me vajame palju kannatlikkust, kui me oleme selles süsteemis. Erinevad kultuurid, erinevad keeled, erinevad seadused
– vajame kannatlikkust ja arusaamist. Mõnikord peab lihtsalt kuulama, kuulama, kuulama.
Missugused on sinu tulevikuplaanid, mida sa homme teed?
Ma arvan, et olen südames ikka pastor ja kui mind kuskil vajatakse, kui saan aidata, siis teen seda.
Mul on lapselaps. Lähen maale. Aga ma osalen kogudusetöös edasi.